~
Събуждайки се с първите лъчи на зората, тя потърка лицето си, преди да стане и да изтича колкото може по-бързо до обществените тоалетни, за които знаеше, че ще бъдат отворени и че никой няма да я изгони. Тя си свърши работата, изми лицето си в умивалника и се опита да почисти колкото може повече. Майка ѝ щеше да се разочарова, като я види толкова мръсна, но беше трудно да останеш чист, когато спиш на улицата. Поне имаше чиста тениска, с която да се преоблече; сложи използваната в найлонова торбичка, за да я изпере по-късно, и я пъхна в раницата си.
Тялото ѝ беше толкова чисто, колкото можеше да стане, и тениската ѝ беше облечена, тя намокри заплетената си коса и използва старите връзки за коса, които имаше около китките си, за да я придърпа в нещо като кок, който поне изглеждаше спретнат.
Надявайки се, че не мирише, тя провери три пъти дали феята ѝ все още е на сигурно място в джоба ѝ, след което пробяга целия път до най-близката прогимназия. Майка ѝ винаги ѝ беше казвала, че училището е важно. Дори когато работеше на три места, майка ѝ се беше погрижила Талу да стигне до училище и да има пакетиран обяд.
Талу потърка очите си, за да избърше сълзите си.
– Ще ходя на училище, мамо – обеща тя.
Тя наистина обичаше училището, обичаше да учи, но вече не можеше да ходи като другите ученици. Нямаше документи и ако отидеше и се опиташе да се запише, щяха да я накарат да се върне при леля си – която някак си можеше да заблуди всички, че е трезва и добър настойник. Подлостта ѝ излизаше наяве само от наркотиците. Талу знаеше, че на улицата е по-безопасно.
Но беше разбрала, че ако пристигне в училището достатъчно рано, може да се качи на тавана през отвора, който хората от ремонтната фирма трябва да използват, за да стигнат до кабелите. Оттам се чуваше всичко, което учителите казваха, и никой никога не я забелязваше, ако се местеше от клас в клас, докато учениците гърмяха по коридорите между уроците.
Намерила мястото си точно навреме, преди портиерът да направи сутрешния си обход, тя се настани, за да изчака началото на уроците.
– Ето. – Безопасно, тя извади феята и я постави на една греда до себе си. – Трябва да имаш име.
Тя се замисли за това, знаеше какво ще бъде то.
– Сина – прошепна тя, а очите ѝ пареха. – Името ти е Сина.
Майка ѝ винаги беше казвала, че тя ще бди над Талу от небето. Това, че Сина беше при нея, щеше да ѝ го напомня всеки ден. Преглъщайки сълзите си, тя се опита да не усеща болката в сърцето си.
Стомахът ѝ също я болеше, но не къркореше. След известно време беше по-лесно да си гладен. Тялото сякаш забравяше, а най-често и тя забравяше, особено когато се учеше.
Харесваше ѝ английския и историята, но алгебрата не беше лоша, а химията беше невероятна.
Слушаше усилено учителя, тъй като не виждаше дъската, и накрая спря да пише, когато той спря да говори, за да раздаде поп тест. Другите ученици стенеха, но Талу искаше да направи теста, да бъде там долу с тях. Тъй като не можеше да бъде, тя реши, че ще отиде в библиотеката през уикенда.
Най-често не можеше да ходи в учебните дни, защото трябваше да чака, докато всички коридори се изпразнят, за да се измъкне, а дотогава трябваше да си търси храна. Опитваше се да не проси, защото майка ѝ щеше да се натъжи от това, но когато не можеше да намери изоставени неща в контейнерите за смет, които да продаде, понякога ѝ се налагаше. Все пак се опитваше да даде нещо на хората. Не можеше да пее, но в библиотеката беше намерила книга за магически трикове и научи няколко, които хората харесваха – веднъж жена в костюм ѝ беше дала пет долара!
През уикендите обаче не правеше магически трикове и не претърсваше контейнерите за боклук. Опитваше се да ходи в библиотеката колкото се може повече. Никой нямаше нищо против, ако влезеше вътре, тъй като тя си мълчеше и просто четеше учебници.
Една от библиотекарките беше мила и преди месец беше подарила на Талу две тениски.
– Те са просто екстри от неотдавнашната благотворителна акция – беше казала тя. – Мислех да ги предложа на любимата си книгомайка преди всички останали.
– Много ти благодаря. – Талу имаше предвид всяка дума.
Тениските не бяха вещи за съхранение, неща, за които щеше да се бори да задържи, ако я нападнат, но бяха важни, защото ѝ позволяваха да има чисти дрехи. Тя щеше да носи тази, с която се бе преоблякла тази сутрин, в продължение на два дни. Можеше да пере само през уикенда, защото трябваше да остане с дрехите си, докато изсъхнат.
Имаше повече дрехи, когато за първи път избяга, но тогава не знаеше колко много крадат хората, когато нямат нищо – или когато са станали толкова твърди от пребиваването си на улицата, че вече не знаят как да бъдат хора. Един вампир беше откраднал раницата ѝ още първата нощ, когато беше на улицата. Тя го следи цяла седмица, преди да намали охраната си и тя да може да я открадне обратно. Дотогава той беше разкъсал повечето ѝ дрехи.
Но не беше намерил снимката или огърлицата.
Талу не можеше да разбере защо по улиците има вампири. Всички знаеха, че ако се запишеш за вампир, служиш на ангела си сто години, а после ти дават пари, за да си изградиш нов живот. Талу мислеше да поиска да стане вампир, когато стане достатъчно голяма, но искаше един ден да се срещне отново с майка си, а вампирите бяха почти безсмъртни.
Но въпреки че тези на улицата бяха поне със сто години по-възрастни от нея, те не бяха много умни. Може би бяха като леля ѝ и бяха похарчили всичките си ангелски пари за наркотици. Беше виждала и улични вампири, които играеха хазарт, а после им чупеха крайниците, когато не можеха да си платят. Обзалагаше се, че вампирите, които работеха в Архангелската кула, не бяха глупави.
Докато вървеше по притъмняващите улици, след като излезе от училището, тя наклони глава назад и държеше кулата в полезрението си. В момента тя светеше в червено-оранжево от залеза, но скоро щеше да се превърне в пламък от бяла светлина, фар, който се врязва в небето. Толкова чиста, толкова ярка.
Талу винаги се опитваше да намери място за спане, откъдето да вижда Кулата, но невинаги успяваше. Това зависеше от това кой друг се намираше в района. Някои от другите улични хора не бяха лоши и тя можеше да спи около тях, но много от тях бяха опасни. Талу не искаше да се занимава с наркотици, да се разхожда по улиците или да краде от магазини – или да прави това, което леля ѝ правеше за онзи вид вампири, които искаха грозни неща, за които трябваше да плащат, защото дори повечето вампирски групировки не биха се съгласили на това.
Талу просто искаше да завърши училище и да си намери подходяща работа.
Другите на улицата ѝ се присмиваха, когато казваше това, но тя беше твърдо решена.
Над главата ѝ преминаха крила, достатъчно близо, за да може тя почти да протегне ръка и да ги докосне. Задъхана, тя замръзна и видя как ангелът с бели криле, набраздени от кафяво, се издига нагоре и се насочва към Кулата.
Ето защо Талу никога не можеше да напусне Ню Йорк. Тук имаше магия; дори да си на улицата и да нямаш нищо, можеше да погледнеш нагоре и да видиш най-красивите ангели, които прелитат в небето. Вчера беше видяла красивия със сини и сребърни крила и черна коса със сини връхчета. Той летеше толкова високо.
В този миг едно перо се понесе към краката ѝ. Грабна го, преди да го направи някой друг, и усети как очите ѝ се разширяват. То блестеше така, сякаш всяка нишка беше покрита с натрошени огледала… или диаманти. Талу никога не бе виждала толкова зашеметяващо перо, макар че бе зървала ангел, който сякаш бе направен от натрошена светлина. Това трябва да е неговото перо.
Отчаяно ѝ се искаше да може да го задържи, но познаваше хора, които плащаха за пера, а това беше много рядко. Ако внимаваше, можеше да го продаде за достатъчно пари, за да се храни две седмици.
Като прибра перото в същия таен вътрешен джоб като Сина, тя започна да се придвижва към Hell’s Kitchen и малкия ресторант, управляван от най-запаления колекционер, когото познаваше. Един симпатичен възрастен бездомник ѝ беше разказал за колекционера, който винаги плащал, ако иска перо, и който не мамел с цената. В замяна на това Талу даваше на другия бездомник храна, когато тя продаваше перо на този колекционер. Справедливостта си беше справедливост.
Пълният мрак се спусна час по-късно, но улиците останаха оживени от нюйоркчани, които разговаряха помежду си, крещяха по телефоните си или просто се занимаваха с делата си. Щастлива, че е заобиколена от толкова много живот, Талу не обръщаше толкова внимание, колкото би трябвало – и когато я измъкнаха от улицата и я вкараха в тесен проход между два магазина, в които се помещаваха сметищата им, това стана толкова бързо, че хората наоколо сигурно си помислиха, че просто двама тийнейджъри се бият грубо.
– Пусни ме! – Изкрещя тя… или се опита да го направи.
Хвърляйки я към отсрещната стена, нападателят ѝ изкара целия въздух от нея. Бузата ѝ стържеше, сякаш плътта ѝ беше остъргана от бетона, а от носа ѝ капеше течност. Тя усети вкуса на кръвта.
– Къде е перото? – Попита мъжа, който я беше взел, а звукът от отварянето на ножчето се разнесе силно в нощния мрак. – Ще те нарежа, ако крещиш. Дай ми го.
Талу отдавна беше разбрала кое е важно и кое не. Перото беше ценно, но тя не можеше да яде, ако не беше жива. А този човек звучеше като изнервен. Той щеше да я изкорми без угризения, ако тя само мигнеше неправилно.
– Ще ти го донеса. – Тя запази гласа си неконфликтен, макар да усещаше как от носа ѝ продължава да капе кръв.
Надяваше се да не е счупен.
Вдигайки ръцете си наистина бавно, за да не го подразни, тя каза:
– Трябва да бръкна в якето си.
Той я убоде достатъчно силно, че тя усети как острието на острието прониква в якето и тениската, за да пререже гърба ѝ.
– Не опитвай нищо – каза той, след което издърпа раницата ѝ и започна да къса якето ѝ, а ноктестите му ръце удариха косата ѝ и я накараха да избухне около главата ѝ.
Талу почти го пусна… но без яке щеше да замръзне през нощта. Дори и тогава това не си струваше живота ѝ. Но Сина да.
– Не! – Тя изкрещя колкото можеше по-силно и ритна назад, както беше видяла да прави един от ловците от гилдията, когато смъртоносната жена беше повалила на улицата един вампир-беглец.
Тя удари нападателя си в коляното достатъчно силно, за да го изкара от равновесие. Завъртя се, докато кльощавият мъж с пастелна кожа и кафява като чиния коса се запъваше назад, и тръгна да бяга, но той я хвана за якето.
– Помощ! – Изкрещя тя, въпреки че нямаше никаква надежда, че помощта някога ще пристигне. Хората не обичаха да се замесват в битки между бездомни наркомани. Точно това щяха да си помислят, че е това, ако дори си направеха труда да погледнат.
Просто двама наркомани, които се бият за един удар.
– Не! – Изкрещя отново тя и като се извъртя, се опита да удари нападателя си. В този миг порив на вятъра притисна якето ѝ към гърба, като същевременно накара косата ѝ да се олюлее.
Нападащият я наркоман издаде грозен звук и вдигна ръката, в която държеше ножа, явно с намерението да я прободе. Тя тръгна да го хване за ръката, да го спре… но закъсня. Стрела от арбалет премина през дланта му, а силата му го завъртя и го повали на земята. С викове той се строполи на земята и каза:
– Махни го! Свали го!
Талу преглътна и се обърна много внимателно към ангела, който стоеше в устието на тесния проход. Тя не можа да види лицето на ангела на светлината от улицата зад другата жена, но това нямаше значение. Видя черните ботуши, арбалета, блясъка на кожените панталони като тези, които носеха ловците и някои ангелски бойци.
Тя вдигна ръце, с длани нагоре.
– Не съм го откраднала – каза тя, защото ѝ се стори най-безопасното нещо, което можеше да каже.
– Ела тук, Керълс.
Талу беше рискувала срещу наркоман с нож, но не смяташе да рискува срещу ангел с арбалет. Тя бързо си проправи път към жената… и веднага разпозна това лице със сребристосивите очи на фона на кожата от тъмнозлатисто, почти бялата коса, която беше вдигната на стегната конска опашка.
Елена Деверо, консорт на архангел Рафаел и единственият ангел в гилдията.
Тя преглътна.
Елена хвана брадичката ѝ и наклони лицето ѝ към светлината. Очите ѝ се стесниха.
– Имаш ли резервна кърпа?
Талу направи жест към раницата си, която лежеше точно отвъд шахтата.
– Ела. – Като се запъти към мяукащия наркоман, Елена стъпи на китката му с единия си обут крак. Талу бързо взе чантата си и се върна на мястото, където беше, а Елена пристегна арбалета към бедрото си, след което извади арбалетната стрела, забита в ръката на наркомана.
Талу, притиснала мръсната си тениска към носа си, за да избърше кръвта, изохка, когато наркоманът изкрещя.
– Тихо. Това не е смъртоносна рана – каза Елена на наркомана, преди да избърше стрелата в панталоните си. Тя я прибра, докато се връщаше към Талу.
– Как е носа ти?
– Мисля, че кървенето е спряло. – Тя издърпа тениската и се усмихна с облекчение, когато видя, че е права.
– Добре. – Елена извади телефона си.